Midt om natten kan jeg få en slags mareridt.
Jeg vågner og har glemt at sømme kassen i.
Jeg går derhen, selv om det regner.
Jeg må have vækket hele kvarteret.
Jeg lukkede ikke kassen, men sømmede kisten i. Sådan ser jeg det.
Hvorfor får jeg den tanke?
Døden kigger måske igennem den gyldne ramme, der er drømmen -
- og nu kvæler virkeligheden mig måske.
Giver det mening at overvåge, når nogen ved det?
Nu er det torsdag den 6. august.
Stemningen var anspændt, men vi ville i gang. Alt var klart.
Secret Service overvågede det.
Det gjorde de af sikkerhedsgrunde. Andet kan jeg ikke sige.
Jeg har aldrig stået i vejen for retfærdighed.
Jeg kan også sige, at jeg, efter mine år i offentlighedens søgelys -
- byder undersøgelsen velkommen. Folk skal vide, om jeg er en skurk.
Jeg er ingen skurk. Jeg har arbejdet for alt, hvad jeg ejer.
Alle blev mere og mere nervøse.
Til sidst var vi klar. "Lad os komme i gang".
Vi hoppede ind i varevognen.
Vi skulle ikke dø. Vi skulle leve.
Jeg husker den ekstremt anspændte stilhed i varevognen.
Alan var tynget af det, Philippe var ekstremt anspændt -
- og jeg var skrækslagen og meget urolig.
Jeg var klædt ud som byggearbejder, med hjelm og skjorte.
Jeg havde mange penne i lommen. Det er typisk amerikansk.
Min gruppe skulle være i Sydtårnet.
Ved lukketid skulle vi komme med en stor kurv med alt udstyret.
Så skulle der være nogle fyre i habit i Nordtårnet med mindre udstyr -
- og et arkitektrør med buen i.
Der var en elektrisk stemning. Jean-Louis stolede ikke på Albert.
Jeg mente, at der var noget galt med ham.
Han var ikke på samme bølgelængde som os andre.
Der var frygt i luften. I bedste fald ville vi alle blive anholdt.
Det var der ingen tvivl om.
De må have haft det på samme måde.
Jeg mærkede, at den jævne vej pludselig gik nedad.
Jeg var på nedkørslen og blev opslugt af monstret.
Philippe sagde: "Vi går ind og vil blive anholdt."
Det var ikke længere en drøm. Det var håndgribeligt.
Han kunne ikke leve videre uden i det mindste at have forsøgt -
- at erobre de to tårne.
Det føltes, som om de to tårne tilhørte ham.
Det var, som om de var bygget til ham.
"Der var engang ..." Sådan begynder eventyrene.
Min historie er også et eventyr.
Her er jeg, 17 år gammel, med en dårlig tand -
- i et farveløst venteværelse hos en fransk tandlæge.
Det lyses op af en 40 watts glødepære.
Gamle damer og folk læser aviser.
Der er stille, og pludselig fryser jeg.
Jeg har åbnet en avis på en side -
- hvor jeg ser noget, der inspirerer mig. Jeg ser to tårne.
Der står, at tårnene skal opføres. De er ikke engang bygget endnu.
Og de bliver verdens højeste.
Jeg skal bruge noget konkret som starten på min drøm.
Alle kigger, men jeg skal bruge siden.
Jeg foregav at nyse, rev siden ud, tog den under jakken og gik ud.
Jeg havde tandpine i en uge -
- men hvad er smerte sammenlignet med at have fundet en drøm?
Når man har en drøm, kan man ofte opnå den.
Den er verdensfjern, men plager og konfronterer en -
- men målet for min drøm fandtes ikke endnu.
Jeg var 20 år og pinligt genert.
Jeg var overrasket over denne person -
- og endnu mere overrasket, da han begyndte at jagte mig.
Vi havde jo lige mødt hinanden.
Han gav mig blomster, arrangerede små stævnemøder -
- og sendte kærestebreve.
Jeg var overvældet, omtumlet -
- og skudt i sænk. Sådan var det.
Han præsenterede mig for linen.
Han havde sat den op i haven.
Jeg så på i timevis, mens han gik. Han var ikke så erfaren dengang.
Han var lige begyndt at gå på line.
Vi blev uadskillelige.
Mit liv blev fuldstændig opslugt af hans.
Han spurgte aldrig til mine ambitioner.
Han forventede, at jeg fulgte hans.
Annie, der kender mig bedre end nogen anden.
Annie, der stod ved min side, da jeg opdagede linen.
Hvis store, grønne øjne bevæger mig.
Når vi krammer, ligner vi to børn, der planlægger narrestreger.
Jeg begyndte som en ung, selvlært linedanser.
Jeg drømte ikke om at erobre universet -
- men, som en digter, at erobre smukke scener.
En dag sagde han, at han ville spænde en line ud på Notre Dame.
Først troede jeg, at det var en spøg -
- men jeg vidste, at der var noget sandhed i det.
Vi talte stadig mere om det og begyndte at planlægge det.
Det tog et år at finde den rette måde at gøre det på.
Jean-Louis sagde straks, at det var ulovligt.
Jeg vidste, at det var ulovligt, men det gjorde det også spændende.
Ulovligt, men ikke ondskabsfuldt. Det var storslået.
NOTRE DAME, PARIS JUNI 1971
Tænk at vågne op om morgenen -
- og se en linedanser på Notre Dame. Det er en drøm.
Udfordringen ved at gøre noget, der skal være umuligt, lokker mig.
Samtidig gør man noget så smukt -
- som ikke skader nogen, men giver noget.
Philippe dukkede op på linen.
Det var utroligt.
Jeg gik ind, meget spændt -
- lænede mig over midterskibet og så, at der foregik en stor ceremoni.
Der var et dusin præster i hvidt med krydsede arme.
De lå med hovedet mod gulvet.
Jeg var helt lamslået.
Organisten spurgte, hvad jeg lavede der.
Jeg sagde, at der var en linedanser oppe ved tårnene.
Han kiggede undrende på mig og sagde:
"En linedanser? Hvor vidunderligt!"
SYDTÅRNET, KLOKKEN 15.58
Vi kørte varevognen ind.
Vi kom forbi de første vagter.
Vi viste firmalegitimationen og de falske fakturaer.
Alt var nøje planlagt.
Nu kørte vi igen ligeud i garagen under de to tårne.
Jeg kendte planen.
Vi skulle til Sydtårnets vareelevator.
Planen var ved at blive gennemført.
NORDTÅRNET, KLOKKEN 16.25
Planen var meget enkel.
Vi havde legitimation, så vi kunne bare gå igennem.
Da vi først var inde i bygningen, var det ret let.
Nu måtte vi dele os op.
Der var et vanvid i hans blik, et raseri.
Blikket sagde: "Jeg vil gøre det her, uanset hvad. Tiden er inde."
Han holdt om mig, som om vi aldrig skulle ses igen.
Hvis jeg døde, ville det være en smuk død.
At dø, mens man udøver sin lidenskab.
SYDNEY I AUSTRALIEN, 1973
Vi brød ind i tårnene i Sydney Harbour Bridge -
- bar udstyret op, spændte en line ud og forsvandt om morgenen.
Så satte vi os og så på Philippe, der gik frem og tilbage.
Det er fantastisk, at linedansen er omgivet af død.
Så er man nemlig nødt til at tage det alvorligt.
En halv millimeter ved siden af -
- eller et kvart sekunds uopmærksomhed, så dør man.
Trafikken på broen blev stoppet, og politiet kom efter få minutter.
Da han blev anholdt, stjal han betjentens ur.
Han tog det af fyrens håndled og gemte det i lommen.
Taglægning på World Trade Centers nordlige tårn. 23. december 1970.
Tvillingetårnene galoperer i mit hoved.
Da jeg kom til Paris, var det som en lussing.
Et opslag i Paris Match: "Tvillingetårnene er opført."
På billedet ligger bjælkerne fri, og der er ikke malet.
Jeg kan se arbejdere og tænker, at der går et par måneder til.
Jeg kan snige mig ind.
En dag viste han mig et billede af to bygninger i en avis.
Så blev jeg lidt bange.
Det var umenneskeligt at gå i 450 meters højde.
Det var ved at blive dæmonisk. Jeg ville sige stop.
BARRY GREENHOUSE "INSIDEREN"
Jeg skulle fragte udstyret op på 82. etage -
- som var Barrys gemmested. Der var et i hvert tårn.
Jeg ville sende udstyret op som en leverance via vareelevatoren.
Der ville Barry tage imod det.
Jeg var forskningschef ved New Yorks forsikringsforvaltning.
Vi var lige flyttet ind på den højest benyttede etage i tårnene.
Der skulle være et team i hvert tårn -
- og udstyret skulle leveres til mig.
Så skulle det sendes 28 etager op.
Elevatorføreren havde ikke hørt formanden råbe "82. etage".
Det stod på fragtbrevet og på alle kasserne.
Han spurgte, hvilken etage vi skulle til, og så slog jeg til.
Jeg sagde "104". Og han sagde: "Okay, pas på hænderne."
Så blev døren lukket.
Vi står i en midlertidig vareelevator af krydsfiner, der går hele vejen op.
Det er en mørk rejse til himlen.
Mørket bliver større, og jeg kan se en grå firkant, der bliver lysere.
Jeg ser et firkantet lys. Det er himlen. Vi er på vej.
Vi står ud blot et par etager under taget, med alt vores udstyr.
Han kom ind på mit kontor og sagde, at de -
- ved et lykketræf -
- var kommet op i vareelevatoren -
- og dermed havde sluppet for at bære alt udstyret 20 etager op.
Nu står jeg på den tomme etage 104.
Det første, vi gør, er at pakke udstyret ud.
Pludselig hører jeg en vagt komme og får øje på en presenning.
Jeg tager fat i den og skubber Jean-François skrigende under.
Bjælken lå over den 400 meter dybe elevatorskakt.
Skal vi gemme os under en presenning?
Donald sagde: "Hold mit ben. Hvad gør jeg?"
I det øjeblik sagde jeg:
"Jeg kan ikke gøre det her."
Han sagde: "Okay, gå bare."
Jeg ved ikke, hvem der var gladest. Ham eller mig? Farvel, Donald.
Utøjlet glæde. Jeg var så glad for at slippe for at gøre det.
Jeg løber 110 etager ned.
Det er som en drøm, hvor man aldrig når ned.
Det var så smukt.
Vi fryser under presenningen.
Jeg beder ikke Jean-François om at stå stille -
- for han kan mærke det på kroppen.
Nu kommer vagten. Har han set os?
Har han hørt os eller set presenningen bevæge sig?
Vagten læner sig mod en søjle og står cirka 0,5 meter fra os.
Jeg hører hans walkie-talkie, og at han tænder en smøg.
Lyden af lighteren og det første hiv -
- hvordan cigaretten brænder, og ...
Han virker til at læne sig mod mit øre.
Vi står helt stille. Vi trækker ikke vejret.
Vi venter indtil klokken 18.30.
Så begynder vi at gå opad.
Vi så ikke nogen på trappen eller under taget, så det virkede sikkert.
Pludselig hører vi en komme fra trappen.
Vi var skrækslagne.
Vi løb hen til gemmestedet.
Vi hørte skridt og lyden fra en walkie-talkie.
Lydene var meget forvirrende.
Nogle gange hørte vi intet i ti minutter og troede, at han var væk -
- men så hørte vi ham pludselig hoste -
- eller hans walkie-talkie, som om han stod lige ved siden af.
Vi kunne ikke sige noget.
Vi skrev små sedler.
Vi skrev: "Skal vi gå ud nu eller vente længere?"
Det var ubekvemt.
Da vi indså, at vi ikke havde noget valg, slappede vi af.
Vi havde habitter på.
At stå i habit med tungt udstyr -
- bag nogle kasser kan ikke bortforklares.
Hvis vi blev opdaget, var løbet kørt.
Tænk, hvis vagten stadig er der og leger med os?
Han venter måske på, at vi skal bevæge os, før han hopper på os.
Vi må vente.
For at lindre smerten, vendte jeg tilbage til mine minder.
Guldet og mudderet -
- års drømme og måneders forberedelser.
Jeg sank ned i fortiden i et langt stykke tid.
Det skal tjene sit formål -
- og ikke blot fremme harmoni mellem delstaterne -
- men harmoni og kommunikation mellem verdens lande.
Det var i januar 1974.
Jeg klatrede op på mit hustag og råbte: Jeg rejser til Amerika!
Da jeg kom op fra undergrundsbanen og så dem -
- forstod jeg, at det ikke var nogen drøm.
Min drøm blev øjeblikkeligt knust.
Umuligt ... Det er helt umuligt!
Ikke blot at gå i den højde -
- men også at få udstyret op og rigge en line til i timevis.
Det er hinsides menneskelig formåen.
Men noget driver mig til at berøre det.
JIM MOORE
Så fortalte han om sit projekt.
Han ville spænde en line ud mellem tårnene i World Trade Center.
Jeg sagde, at det lød vildt.
Jeg havde aldrig mødt en linedanser før.
Så jeg tænkte slet ikke på -
- hvad konsekvenserne af det kunne blive.
Det lød bare som et sjovt eventyr.
Jeg gik med til at arbejde videre med det.
Første gang tog vi elevatoren til 86. etage.
Da vi gik ud, mødte vi en vagt.
Han spurgte, hvad vi lavede der, så vi kunne ikke fortsætte.
Vi tog elevatoren ned igen og besluttede at gå op.
Vi gik 110 etager op på toppen.
Vi står på toppen af verden.
Jeg ser to ubeboede betonklodser, stadig under opførelse.
Intet stakit eller noget. Jeg er helt lammet.
Jeg kan se det andet tårn og forestiller mig tomrummet.
Hvis jeg løb -
- så ville jeg falde ind i et andet liv.
Jeg indså, at det var umuligt og begyndte at arbejde på det.
Vi tog billeder af ting for at se, hvor linen kunne fæstnes -
- eller om der var et kabel, vi kunne bruge.
Dengang vidste han ikke, hvordan den skulle rigges til.
Jeg malede en fresko i trappeopgangen.
Jeg skulle bruge beviser på, at jeg tog forskellige skridt -
- og nærmede mig det umulige, at stå på linen.
Jeg lejede endda en helikopter.
Jim Moore tog billeder af taget for at lave en model.
Men jeg ville også se, om det var muligt.
Han ville højere op, end han skulle være på linen.
Han narrede hjernen til ikke at føle frygt -
- ved at være over det sted, hvor han skulle gå.
En dag fik jeg et postkort med World Trade Center på.
Dengang havde jeg ikke hørt om det.
Han havde tegnet en line på toppen af tårnene.
Selvfølgelig var tårnene der kun for Philippes skyld.
Jeg fløj tilbage til Frankrig, men tog ikke hjem.
Jeg løb hen til min gamle ven, Jean-Louis -
- og sagde, at jeg havde en idé.
Vi vidste, at det var ulovligt.
Ingen kendte os eller Philippe Petit.
Hvis vi havde spurgt, ville de bare sige: "Smut!"
Jeg bad Philippe om oplysninger.
Han havde været på taget ti gange -
- og jeg spurgte, om vi havde fået tilladelse.
"Jeg har billeder. Vi kan sætte linen op ..."
"Jeg ved ikke hvor, men det ser vi."
Du sagde, at stedet vrimlede med politi.
Det bliver man sat til i fængslet.
Man skal pudse alle vinduer i tårnene.
Jeg gennemgik det i hovedet og opdagede, at vi intet havde.
Han drives ikke af følelsen af at danse mellem tårnene -
- men af at hjælpe mig, så jeg ikke dør.
Han ville ikke blive anholdt, men opnå succes.
Af mange noble og forståelige grunde -
- skændes vi ofte.
"Philippe, du har ikke nok til at lægge en seriøs plan."
Jeg tager til Amerika for anden gang.
Nu spionerer jeg i tvillingetårnene.
Det gør jeg dag og nat.
Jeg noterer ting og fylder min blok med notater og skitser.
Jeg undersøger, hvilke biler der kan køre ned i vareleveringen.
Jeg klæder mig ud ved frokosttid.
Arbejderne ser ud til at ankomme i normale biler.
På et tidspunkt er jeg så optaget af at tage notater -
- at jeg ikke ser et søm, der stikker op af et bræt.
Sømmet går op i foden på mig.
Tre dage i sengen.
Jeg går med krykker og tænker, at jeg intet kan.
Men det er omvendt.
Det er vidunderligt. En mand på krykker ejer universet.
Vagterne hjalp mig og åbnede dørene.
Folk bad mig om at sidde ned.
Ingen spørger efter legitimation, eller hvad jeg laver der.
Derfor bruger jeg også krykkerne, da foden får det bedre.
Af og til ser folk mig stille krykkerne -
- løbe rundt og måle noget og så hente krykkerne igen.
Den ene gang var det meget blæsende deroppe.
Jeg forstod ikke helt, hvorfor vi gik derop.
Jeg turde knap nok gå ud.
Jim fik ufatteligt nok taget et foto af mig hængende på en bjælke -
- på taget, med en næsten vandret krop.
Vinden var ved at blæse mig ned, så hvad nu hvis ..?
Da forstod jeg, hvor vildt det var deroppe -
- med de forhold, højden, og det vi skulle gøre.
Tænk, hvis der sker noget, mens jeg rigger.
Det tænke jeg på, da begivenheden nærmede sig.
Jeg sagde, at jeg ikke kunne være med i gruppen på taget.
SYDTÅRNET, KLOKKEN 20.10
Vi er under taget på World Trade Center, under en presenning.
Da vi hørte lyde, var det svært at afgøre -
- om det var en papkasse, en vagt eller en walkie-talkie.
Jeg lavede et hul med en papirclips.
Så lavede jeg hullet større med en kuglepen.
Med det ene øje kunne jeg se noget lys -
- på min urskive.
Hvad er klokken? Er det mørkt? Jeg kan høre noget. Vi går ud.
Hans fod var på min næse -
- og min fod var fanget mellem hans arme. Vi var flettet sammen.
Vi lærte virkelig hinanden at kende.
Jeg har aldrig før været så tæt på en mand.
Vi hørte stadig mere støj fra taget.
Som stemmer og maskiner. Undertiden langt væk, andre gange tæt på.
Det var, som om nogen gik på taget.
Patruljerede de om natten, var vi fanget.
Det måtte ikke ske.
Jo længere vi gemte os -
- desto mindre tid havde vi til selve arbejdet.
Situationen var anspændt. Vi var begge på det forkerte sted.
Ingen af os burde have været der.
Jeg stolede ikke på den fyr.
Han går ikke rigtig op i noget. Hvorfor er han her?
Efter universitetet fløj jeg til Paris og mødte Philippe.
Han havde et utroligt diagram -
- og et foto af en bygning under opførelse i New York.
Jeg kiggede på de gigantiske tårne, og Philippe var meget entusiastisk.
Jeg blev en af gruppens første medlemmer.
Pokkers.
WORLD TRADE CENTER ASSOCIATION
På en stor mark ville jeg simulere, ikke tagene på tårnene -
- det havde jeg ikke råd til, men konturerne.
Han ville spænde en line ud, svarende til længden mellem tårnene -
- og træne på den så meget som muligt.
En, to, tre. Selv om jeg misser ...
Det var en slags træningslejr.
Vi opholdt os der og forsøgte at forestille os -
- hvordan vi skulle få det til at fungere, alle aspekter af det.
Nogen havde nævnt bygningernes elasticitet -
- og at vinden kunne få tårnene til at svaje.
Det var en stor bekymring.
Jeg bad mine venner om at bevæge linen.
Der var Mark, Jean-Louis og Annie.
Vi hoppede op og ned på linerne.
Vi forsøgte at få Philippe til at miste balancen.
World Trade Center var noget særligt, da der var 61 meter mellem tårnene.
Hvordan får man så en line fra det ene tårn til det andet?
- Se ... - Kan du lide det?
Vi må kaste noget. Så kan man trække en lille tråd og så en større tråd -
- og så et reb, og til sidst linen.
Jeg overvejede også et lille radiostyret fly.
Fodbold, baseball ...
Så måtte vi træne baseball i to måneder først. Nej ...
Til sidst fik Jean-Louis en virkelig dum idé.
Jeg lod ham end ikke afslutte sætningen. Han foreslog bue og pil.
Vi borede et lille hul i enden af pilen -
- og fæstnede en fiskesnøre til den.
Jean-Louis skulle skyde pilen fra en bygning til den anden.
Men hver gang vi forsøgte, mislykkedes det.
- Det går ikke. - Gør det ordentligt.
Til sidst lavede vi en spids spole -
- så linen kunne rulles ud og flyve frit gennem luften.
Sådan!
Som barn klatrede jeg overalt.
En psykolog må forklare hvorfor. Måske ville jeg flygte -
- eller se verden fra et andet perspektiv. Jeg var en opdager.
Hvem ved? Jeg var en lille klatrer.
Hverken mine forældre eller mine lærere kunne stoppe mig.
Jeg havde hørt om linedansere.
De blev beskrevet som prægtige mænd og kvinder, der går i den blå luft.
Det var ikke noget. Det kunne jeg også.
Philippe har altid haft en uartig dreng i sig.
Han fik en streng opdragelse -
- og ville aldrig være havnet i dyb kriminalitet -
- men han nød at tage sig visse friheder.
Han er umådeholden og kreativ.
For ham er hver dag som et kunstværk.
Det, der begejstrede ham mest ved dette eventyr -
- ud over at det var en smuk forestilling -
- var, at det mindede om et bankrøveri.
Det passede ham fint.
Gradvist blev det mere alvorligt. Der skulle udarbejdes en plan -
- og diskussionen mellem Jean-Louis og Philippe eskalerede.
Marc sagde, at hvis nogen åbner døren til trappen ...
Enhver kan opdage os på trappen.
Vi må være en blanding af byggearbejder og kontormand.
Det her er perfekt, og det her er dårligt.
Vi kommer ind ad hovedindgangen på en eller anden måde.
Det svære er at komme ud af elevatoren på øverste etage.
Det er bedre at være klædt som kontormedarbejder ...
Det var utænkeligt, at de kunne komme uopdaget ind i tårnene.
De vidste ikke engang, hvordan de skulle komme derind.
Allerede fra begyndelsen følte Jean-Louis et stort ansvar -
- og han lod ikke Philippe få sin vilje.
Han mente ikke, at Philippe var realistisk.
Nej, vi er nogle idioter.
Jean-Louis vidste, at jeg stod på hans side.
Det vidste Philippe også.
Annie har længe fisket efter en invitation til New York.
Hun har brugt ømhed, afpresning, trusler, fornærmelser og tårer.
Men jeg må have total frihed.
Jeg må være strandet på mine drømmes øde ø.
13. MAJ 1974
Philippe og jeg tog til New York. Jeg kiggede ud gennem flyvinduet -
- og så tvillingetårnene i baggrunden.
Vi havde rejst langt, og det var dem, vi var kommet efter.
Metropolis, Frankrigs førende tidsskrift inden for byplanlægning.
Vi planlægger en reportage om arbejderne på World Trade Center.
Vores reporter, Philippe Petit -
- anmoder om jeres samarbejde i forbindelse med artiklen.
Han sagde, at han var en fransk journalist.
Det var ikke normalt for mig at spørge efter hans legitimation.
Han ville skrive om World Trade Center til de franske aviser.
Han havde to fotografer med, og jeg så det som god publicity.
- Stoler du på bygningen? - Om det er sikkert deroppe?
Hvis man falder ned? Nej, det er sikkert.
Det var en langhåret australier -
- og en flyvsk franskmand, der talte dårligt engelsk.
Vi sagde, at vi var journalister, og at Jim Moore var kameramand.
Det var interessant.
Vi foregav at være nogle andre og slap af sted med det. Vidunderligt.
Når I er heroppe, og vejret slår om -
- stopper I så med at arbejde?
Hvis vi arbejder, og vejret bliver dårligt -
- så gør vi arbejdet færdigt.
- Så I arbejder under svære forhold? - Ja.
- Bliver I så bange? - Ikke rigtigt.
Jim foregav at tage billeder af en arbejder -
- men sænkede så kameraet -
- og fotograferede en stolpe eller et ankerpunkt.
Tårnenes hjørner lå ikke over for hinanden. De var forskudt.
Det var svært at beslutte, hvor linen skulle være.
Det er en line mellem de to tage.
Jeg besluttede at fæstne kablet til tagets stærkeste bjælke -
- og så ville jeg binde det fast til Sydtårnet.
En høj line mellem to bygninger, der svajer.
Den går op og ned og vrider sig næsten usynligt.
Så vi lavede en ...
På cirkussprog kaldes det en cavaletti. Det er en line -
- som er vinkelret med balancelinen og går ned til jorden.
Selv med tilladelse var det ikke gået.
Jeg skulle også bruge to. Her er en, og her er to.
De kunne ikke nå ned, så vi riggede dem til asymmetrisk.
Sådan her. Her er det første fastgørelsespunkt.
Hver cavaletti har to ben. Et kort og et langt.
Det var det bedste i denne situation.
Nu forbereder jeg mig på "le coup". Vi gør det.
Jeg ankom om lørdagen, og kuppet skulle ske om mandagen.
Han er stadig mere klar til kuppet, men selve kuppet er ikke klart.
Det gjorde mig meget frustreret.
Vi måtte handle hurtigt, men havde intet.
Jean-Louis ville have besked og spurgte om alt muligt.
Han var ikke tilfreds med svarene.
Han anklagede mig for ikke at have forberedt mig, selv om jeg havde.
Jo længere vi var der, desto mere bevidst blev jeg om -
- at det var et meget ambitiøst projekt.
Vi var bare ikke klar.
Jeg tvivlede aldrig på Philippes dygtighed på linen.
Det var de uforudsete ting, der bekymrede mig.
USA er et meget proceslystent samfund.
Uforsætligt manddrab, dødshjælp ...
Jeg ville ikke være skyld i en vens død.
Han kunne se, at vi ikke var klar.
Alle undtagen Philippe kunne se det, og så gav jeg op.
Uden australieren -
- faldt det hele fra hinanden.
Jeg spurgte Philippe, hvad vi skulle gøre.
Det var den 13. maj, og vi skulle gennemføre kuppet den dag.
Jeg spurgte, om vi kunne gennemføre det, og han svarede "nej".
Han sagde, at det var umuligt, men jeg var uenig.
Vi var meget tæt på.
Vil man noget, er intet umuligt.
Vi gentog for hinanden, at vi ville komme tilbage og gøre det.
Det første forsøg havde slået fejl.
Han ringede og bad mig om at komme over med det samme.
Min opgave var at støtte og opmuntre ham.
Jeg forsøgte at forstå, hvad der foregik i hovedet på ham.
Det var en anstrengende opgave.
Han så fjernsyn hele natten.
Han så kun krimier og historier om politi og røvere.
Det var sådan, han ladede op til opgaven.
Han søgte styrken til at kunne bryde ind i tårnene.
Han vendte hele tiden tilbage -
- til World Trade Centers hovedindgang.
Der observerede han, hvordan folk kom ind, viste deres pas osv.
Jeg så ham i lobbyen, og han hørte bare ikke hjemme der.
Han lignede en, der var kommet ...
Det var en forkert sammenhæng. Det var meget mærkeligt.
"Philippe, godt at se dig!"
Han hed Barry og havde set mig jonglere i Paris.
Han fortalte om sin linedans.
Jeg sagde, at han godt kunne glemme at gøre det i World Trade Center.
Men han trækker en ind i hans verden.
Jeg havde ikke noget imod at gøre ting, der var lidt ...
... ulovlige.
Barry ringede og sagde: "Philippe, sikkerhedsrutinerne er ændret."
"Nu skal vi alle bære id."
"Men jeg har lige fået et nyt -
- og du må gerne låne det i et par timer."
Han kopierede det helt perfekt -
- og fik dermed et id med sit eget billede på.
DAVID, ALIAS "DONALD"
Han ringede og sagde: "Jeg har fundet nogle amerikanere."
"De er skøre og vil gerne hjælpe os."
Jeg mødte to amerikanere, Donald og Chester.
Vi mødte Petit. Min gamle skolekammerat, Alan Wellman -
- var altid med på lidt eventyr.
Petit vidste også, at han var en fin fyr.
Han var klog og kendte sine begrænsninger.
- Den ideelle medsammensvorne. - Han præsenterede det.
Han foreslog det næsten desperat -
- på samme måde som når man sælger en timesharelejlighed.
Han var enten skør eller en bedrager, men virkede harmløs nok.
Jeg tog det ikke så alvorligt.
Jeg må øve mig på linen -
- for at vise dem, hvordan de fæstner kablet og hjælper Jean-Louis.
Da så jeg ham på linen.
Jeg havde aldrig set sådan en koncentration før.
Hans ansigt blev en tidløs maske af koncentration.
Han blev som en sfinks. Det var helt utroligt.
Han gjorde det smukt og roligt.
Han gjorde det med lukkede øjne.
Det var bare det, han kunne. Alt, hvad han havde sagt, var sandt.
Jeg var meget urolig.
Der var folk i gruppen, der var helt upålidelige.
Jeg ved ikke, hvornår vi besluttede det, men vi valgte den 7. august.
Jean-Louis mindede mig om Notre Dame. Sådan ville det blive.
Det samme eventyr, men i New Yorks World Trade Center.
Han spurgte bare, om jeg ville være med eller ej.
Jeg hentede Jean-Louis i lufthavnen.
Han var sammen med Jean-François, som jeg selvfølgelig kunne huske.
Han stillede ingen spørgsmål. Han ville bare hjælpe til.
Da vi ankom til New York med Boston-toget -
- kørte vi forbi Empire State Building.
Jeg kiggede op -
- og så, hvor høj den var. Jeg blev forfærdet.
Mine ben rystede. Det var skrækindjagende.
Især da jeg forstod, at World Trade Center var højere.
Jeg holdt det for mig selv, men var skrækslagen.
Da Jean-Louis kom tilbage, steg spændingen enormt.
Det blev uudholdeligt. Problemet var gruppen.
Jeg mødte de to første fyre.
Den ene var musiker, og den anden var vist tømrer.
De lignede nogle tabere.
Undskyld, men ...
Da jeg så dem, tænkte jeg: "Du godeste".
Natten før kuppet, ankom de til lejligheden -
- i en bedrøvelig tilstand.
En af dem var høj.
Han var helt væk i en hashtåge.
Jean-Louis var meget nedslået, og det var Philippe også.
Jeg havde formentlig røget pot.
Det er overordentlig sandsynligt.
Jeg røg pot hver dag i 35 år. Formentlig også den dag.
Da Jean-Louis mødte Albert, så jeg, at han fik en intuition.
Han stolede ikke på Albert.
Man får et vist indtryk af folk.
Nogle gange er det forkert, men man kan ikke gøre noget ved det.
Vi gav hånd og sagde hej.
De talte ikke engelsk, og jeg talte ikke fransk.
Vi sagde bare: "Hyggeligt at møde dig. Lad os gøre det her."
6. AUGUST, KLOKKEN 23.08
Da hele etagen var stille, og det var blevet mørkt, gik jeg udenfor.
Efter at have siddet stille i tre timer kan man ikke gå.
En person, der sidder stille på en bjælke i tre timer, kan ikke gå.
Efter noget tid sagde jeg, at vi måtte i gang.
Jeg bad Albert om at gå.
Hvis jeg blev taget, kunne vi ikke rigge til.
Jeg var den eneste, der vidste, hvordan Philippe plejede at gøre det.
Han gik op og kom tilbage fem minutter senere.
Jeg sagde bare, at vi skulle få det gjort.
Han sagde: "Jeg ved ikke, hvad det er for en lyd, men så kører vi."
Så hentede vi det vigtigste udstyr.
En linedanser har brug for en line.
Vi gik mod en meget smal byggetrappe.
Han gik forrest, og jeg bagerst. Så ser jeg et mareridt.
En betjent, der kigger på mig.
Der var en, vi ikke havde ventet. Han sad ved et bord med en lampe.
Jeg besluttede at holde fast i ham, men han skubbede mig.
Jeg holder ham, og han skubber mig. Hvad sker der?
Jeg kunne ikke få ham til at vende sig, så jeg gik med ham.
Vi var stille, fordi vi var barfodede.
Da vi kom op, hviskede jeg: "Så du vagten?"
Han sagde: "Ja, jeg ville advare dig. Hvorfor strittede du imod?"
For at du skulle vende dig. Hvis jeg skulle forklare ...
Jeg kan huske New Yorks størrelse. Højden -
- Frihedsgudinden, FN-bygningen ... De så små ud.
Det var storslået. Også lydene. Sirener hele natten.
Det var så levende, og vi var konger.
Det smukkeste var, da jeg så en form.
Der var to silhuetter på det andet tårn.
Det var Jean-Louis' og Alberts silhuetter. De havde klaret det.
Da jeg så dem på taget, blev jeg så glad.
Jeg kan huske det indtryk, jeg fik.
Man står på taget i mørket, og der er et rødt lys til flyene.
Det snurrer og er som en metronom -
- som viser, at tiden går.
Det var fredfyldt og storslået.
Midt i galskaben følte jeg glæde og lykke.
Som en flagermus -
- holdt jeg Jean-François på hovedet i trappeåbningen.
Tænk, hvad vagten havde set, hvis han var vågen.
Han havde set et menneskehoved, der kiggede på ham.
Først gjorde jeg buen klar.
Derefter pilen og fiskesnøren. Så ventede jeg på dem.
Jean-Louis havde et signal, som viste, at han var klar til at skyde.
Jeg havde et signal, der skulle vise, at jeg var klar.
Jeg skulle tælle til ti, og så skulle han skyde -
Men vi havde intet signal for, at man ikke var klar, og jeg var ikke klar.
- Til sidst gav de signalet. - Jeg er klar.
Jeg havde ventet så længe, at jeg handlede instinktivt.
Jeg tog buen og sigtede på ham.
Han stod næsten ved kanten af bygningen.
Jeg ledte efter pilen, men fandt ikke noget.
I frustration tog jeg tøjet af -
- og håbede, at jeg ville mærke linen mod min nøgne hud.
Med et knust hjerte klatrede jeg ned til kanten -
- og mærkede en dansende fiskesnøre kærtegne mit lår.
Pilen lå og balancerede -
- på kanten af bygningens hjørne.
Et lille vindpust havde fået den til at falde, og det blæste.
Det første, vi gjorde efter at have fået stadig stærkere reb over -
- var at trække en sækkelærredspose over.
Den indeholdt et meget vigtigt kommunikationsapparat.
- Lokaltelefonen. - Vi havde en lille legetøjstelefon.
Vi hørte Philippes stemme i den, og det var et vigtigt øjeblik.
Nu er vi fire sammen og kan begynde arbejdet.
Vagten går. François kan næsten ikke tale, da han har hængt på hovedet.
Vi løber tilbage og henter skoene.
Så henter vi udstyr som gale, og jeg har lavet en fælde på trappen.
Det er en slags alarm, hvis nogen kommer op på taget.
Det hele var gået perfekt. Det var ikke engang midnat.
Det var en normal rigning, så inden for tre timer ville alt være perfekt.
Nu skulle vi trække linen. Philippe havde den klar.
Vi holder nylonrebet og er klar.
På et tidspunkt gav jeg vist for meget kabel.
Pludselig så jeg linen, der lavede en forfærdelig larm.
Jeg undrede mig over, hvad der var sket.
Vi tabte næsten linen.
Philippe sagde, at de ikke kunne holde den.
Det var yderst uheldigt.
Jeg talte ikke fransk -
- så jeg kunne ikke høre, hvad der gik galt. Det var nok det bedste.
Vi måtte trække -
- mere end 100 meter line og reb.
Jeg ved ikke, hvor meget det hjalp.
Vi knoklede måske i et, to, tre, fire minutter ...
Vi fik kun en lille bid af det endeløse kabel op.
Inden for måske en halv time. Det blev næsten umuligt.
- Vi havde store problemer. - Nogen kommer op på taget.
Jean-François hører det også og gemmer sig.
Han ligner et dødt dyr.
Har du leget gemme i en park, som barn -
- og gemt dig bag en stor træstamme?
En betjent kommer op på taget. Så kommer din ven.
Han går rundt om træet. Du går, når han går.
Manden går rundt om noget midt på tårnet -
- og jeg går om på den anden side.
Pardansen kan fortsætte i al evighed -
- eller indtil man støder sammen, og det var lige det, der skete.
Han vender, jeg vender. Han stopper, jeg stopper. Han går, jeg går.
Havde han vendt sig om, så ... Gemmeleg.
7. AUGUST, KLOKKEN 4.48
Albert var ved at give op. Han sagde, at han ikke ville mere.
"Det er umuligt. Vi kan ikke."
Det gik ikke, men han var ikke til at tale med.
Det var nyttesløst.
Han ville fortsætte uanset.
Han kunne umuligt tro, at vi kunne nå at rigge den til inden daggry.
Efter måneders forberedelser -
- var vi omsider på taget -
- men var nødt til at stoppe, fordi linen var slap.
Ved daggry antog jeg, at det var overstået.
Vi havde gjort vores bedste og ville stikke af.
Gaderne var øde, og jeg tog en taxa dertil.
Jeg ventede sammen med de andre.
Flere medlemmer af gruppen kom.
Vores blikke var som klistrede til tårnene.
Jeg kiggede efter det mindste, men så intet.
Det var helt forfærdeligt.
Det var en diset dag, og det var surt.
Det blæste også lidt den morgen.
Man kunne se linen deroppe.
Den så meget slap ud.
Jeg trak som en gal og fik fat i linen.
Den sidste meter gik lettest.
Selv om hans medsammensvorne havde forladt ham -
- var Jean-Louis' sidste besked: "Jeg gjorde det!"
"Jeg har sat linen fast med to spænder."
Pludselig så vi en sort plet -
- der faldt ned fra et tårn og ville vide, hvad det var.
Pludselig så vi noget, der faldt ned.
Jeg så noget, der faldt, og jeg kunne ikke tro det.
Jeg sagde til mig selv: Du har snydt dig selv hele tiden.
Han faldt efter det første skridt fra taget. Han kan være død.
Der lød et lettelsens suk. Det var bare et stykke tøj.
Vi tænkte, at han bare havde tabt noget.
På toppen af Philippes tag var der et stort maskinhjul.
Så snart elevatoren bevægede sig, begyndte hjulet at dreje.
Jeg skreg: "La roue" til Jean-François.
Hjulet! Jeg så, at det gigantiske hjul begyndte at bevæge sig.
Min skæbne var beseglet. Tiden smilede ikke længere til mig.
Det var første gang, at jeg var rigtig bange.
Han var lige så udmattet som mig.
Ikke helt, men det var ikke godt i betragtning af, hvad han skulle gøre.
Det var den værste line, vi nogensinde havde sat op.
Jeg var rigtig bange.
Vi tænkte, at han selvfølgelig kunne falde.
Vi overvejede det, men troede ikke på det.
Jeg måtte beslutte, om jeg ville flytte vægten -
- fra foden på bygningen til foden på linen.
Det betød nok enden på mit liv, hvis jeg gik ud på linen.
På den anden side kunne jeg ikke modstå det.
Og jeg gjorde ikke modstand. Jeg blev kaldt op på linen.
Døden er meget tæt på.
Jeg begyndte at gå som en linedanser, der tjekker sin line.
I stedet for at se på hele linens længde -
- den første cavaletti -
- midten, der er så blød og forræderisk, den anden cavaletti ...
Jeg så kun hen til den første cavaletti. Det var nok.
Nu skulle jeg optræde.
Hans ansigt forandrede sig.
Han var anspændt, men pludselig slappede han af.
Da vidste jeg, at han var sikker, og at det ville gå godt.
Det var ...
Jeg så Philippe deroppe, og det var mageløst.
Det var så smukt.
Det var, som om han gik på en sky.
Det var utroligt, da han lå ned.
Vi var overvældede over billedet af Philippe, der lå deroppe.
Et andet stærkt øjeblik var, da han ...
Det var så smukt -
- da han gik ned på knæ.
Han gik ned på knæ og lavede en hilsen.
Jeg skreg "se!", og folk samledes, men de så ikke noget.
Folk spurgte mig, hvad jeg kiggede på.
Jeg sagde: "Det er en linedanser!"
Jeg sad ned på wiren og gjorde noget, der forbløffede folk.
Jeg så ned på noget, jeg aldrig skulle se igen.
Det kan lyde som en løgn, men ikke for mig. Jeg hørte folket.
Jeg så folkemængden og hørte dem mumle.
Det var hinsides alt, hvad man kan forestille sig. Det var ufatteligt.
Ærefrygten og det majestætiske ved hele situationen -
- bragte mig i en tilstand, hvor jeg ikke var urolig for ham.
Det var bare magisk og dybt.
Miles og jeg så linedanseren -
- for han gik ikke bare -
- halvvejs mellem tårnene.
Da han så os, begyndte han at smile og le.
De vidste ikke, hvad de skulle gøre med en dagdrømmende linedanser -
- så de var rigtig vrede.
Philippe provokerede dem, for det ligger til ham.
Han gik tæt på betjentene, der forsøgte at tage fat i ham -
- og vendte sig om for at komme uden for rækkevidde -
- for de ville ikke gå på linen.
Vi bad ham om at gå af linen -
- men han vendte sig om og gik tilbage til midten.
Alle, der så det, var tryllebundne.
Vi forstod, at han ikke ville komme ind, fordi han nød det så meget.
Vi sagde til hans hjælpere, at hvis han ikke kom ind -
- ville en helikopter hente ham fra linen.
Så talte hans hjælpere med ham på fransk -
- eftersom han er franskmand.
"Philippe!" Han sagde, at politiet ville fjerne mig. Jeg måtte stoppe.
Jeg blev rasende, men det reddede også mit liv.
Nogen går på line mellem tårnene i World Trade Center.
Helt oppe på toppen.
Jeg så noget, som andre aldrig ville få at se.
Det var en engangsforestilling.
Jeg havde ingen grund til at blive. Det var også fugtigt og blæsende.
Mine venner sagde, at det varede i tre kvarter.
Jeg gik frem og tilbage otte gange.
De greb fat i mig og gav mig håndjern på ryggen.
Jeg blev kastet ned ad trappen og slog næsten hovedet -
- på vej til elevatoren.
Vi har fået rapporter om, at det tog tre dage at rigge det til.
Kablet koster cirka 1000 dollar. Rigningen var storslået gennemført.
- Sagde han hvorfor? - Nej.
- Hvorfor gjorde du det? - Jeg forklarer det senere ...
"Hvorfor?" Det var et typisk amerikansk spørgsmål.
Jeg gjorde noget storslået og mystisk, og de spørger: "Hvorfor?"
Det smukke er, at jeg ikke havde nogen grund.
- Hvorfor gjorde du det? - Det overvejede jeg også i morges.
Jeg blev taget med til en psykiatrisk undersøgelse.
Det var et hospital, hvor sindssyge gik rundt i cirkler.
Vi var omgivet af galninge.
Vi var ikke gale, vi var stjerner.
Jeg spurgte efter vand. Jeg var dehydreret.
Han spurgte, hvornår jeg drak.
Jeg svarede: "Er du gal? Jeg har danset på toppen af verden!"
"Jeg er i alle aviser, 300 journalister venter -
- og du spørger, hvornår jeg sidst drak?"
Han skrev, at jeg var normal, men meget tørstig.
Politiet fandt det ikke morsomt. De anholdt Petit og hans kompagnon.
De anklages nu for indtrængen og gadeuorden.
Anklageren gav mig et tilbud.
Hvis jeg lavede et lille show, som at jonglere for nogle børn -
- mens pressen var med, ville tiltalen blive frafaldet.
Jeg gik ned ad trappen i justitspalæet -
- da jeg så en beundrer.
Hun smilede, lagde armen om mig på en kærlig måde -
- og sagde: "Philippe, jeg vil være den første -
- til at byde dig velkommen og fejre det med dig."
"Jeg vil følge dig overalt."
Vi endte i en vandseng i en taglejlighed et sted.
Jeg oplevede en kort stund ...
... med kødets lyster. Hvor ulækkert, men det var også smukt.
Mine venner ventede og Annie, min kæreste. Jeg svigtede dem.
Jeg sagde, at jeg havde interviews, og at vi ville ses senere.
Det var en fantastisk eksplosion af nydelse.
Så gik jeg skrækslagen tilbage. Jeg følte mig meget skyldig.
Philippe opdagede, hvordan det var at være kendt.
At blive værdsat med venskab og entusiasme.
Folk på gaden sagde: "Du har givet os en stor gave."
"Det var så smukt. Det var som et frisk pust. Tak."
Det var stort, og meget ændrede sig nok i Philippes hoved.
Jeg var kendt i New York. Folk spurgte, om det var mig.
Jeg sagde "ja". Det var utroligt.
Folk spurgte: "Er det dig ..?", og jeg sagde "Ja, ja ..."
Dommen var ret hård.
Jeg blev udvist fra USA.
Vi talte om det på flyet.
François sagde, at han var klar til næste gang.
Jeg sagde, at der ikke ville blive nogen næste gang.
Der var gået noget i stykker i venskabet.
Det gør ikke noget, for ...
Vi gjorde det og ...
Man kan ikke ændre det, der skete.
Det, der skete, var ...
Det var en kærlighedshistorie -
- men det var tydeligt, at Philippe havde været igennem noget utroligt.
Han begyndte på et nyt liv.
Sært nok havde jeg det på samme måde.
Det var meningen, at forholdet stoppede her.
Det var en smuk afslutning.
Det er meget enkelt. Livet skal leves på kanten.
Man må være oprørsk.
Nægte at underkaste sig regler -
- nægte sin egen succes, nægte at gentage sig selv -
- og se hver dag, hvert år, hver idé som en udfordring.
Så lever man livet på en udspændt line.
Tekster: Lasse Petersen www.sdimedia.com